Mondani akartam valamit.
Beszélni akartam valamiről.
Csakhogy elfogytak a szavaim. Néhány belém száradt főnév, unásig ismételt ige, fakó melléknév. Vissza-visszatérő, tétova tőmondatok.
Lassan észreveszem, hogy hiába is minden: legfőképpen hang, hangom nincs a beszédhez.
Ha az ember elég kitartóan figyel kifelé, végül süket lesz a saját hangjára, vak a hajdanvolt álmaira, és néma, néma megnevezni az érzéseit.
Eljön az idő, amikor össze kell omlani. Földre roskadni… És meggyökerezni benne.
Valahogyan visszavenni a hangomat. Újraszülni magamat. Megszületni és levegőt venni, szabadon.
Így indulok.
Belső labirintusom vándorútján ismeretlen és rég feledett történetek szakadnak fel bennem; villanások és összefüggések. Felfelé török, mélyre ások, s a beeső sugarak fényénél csak sokasodnak és mélyülnek az árnyak. Mégis, az unásig viselt, rongyos sérelmek és a magamra erőltetett, kopott szerepek hasadásaiban mintha a Nagy Történet felvetőszálaira látnék.
Közeledünk, távolodunk, mint a cirádák közelítenek és távolodnak. És egyszer csak észreveszem: valamikor – magától – megváltozott a csend bennem és körülöttem. Ez a Csend puha és bársonyos. Fekete, időtlen, termékeny. Az alvó anyaföld csöndje. Bélelt odú, elhullott madártoll, levél takarta fészek, hó csöndje az ágkönyökben.
Távol a középponttól, messze a megérkezéstől, olykor mintha hallani vélném az Egy szíve hangját.
Kilélegzett, kiárad értem – levegőt veszek, szabadon. Beszélni kezdek.
Az élet újra áramlik és kering, megérzik a fényt a gyökerek. Szárba szökkenek, és a sejtjeimben elfészkelődik az időtlen bizonyosság: a szent lélekzet ragyogtatja fényemet, szépséges önmagom – magától.
Ez a magától: ez a Kegyelem.
(Idézetek: Pilinszky J., Reményik S.)